How can human-made squiggles on a page reflect lights into our eyes that send signals to our brains that we logically and emotionally decode as complex narratives that move us to fight, cry, sing, and think, that are strong enough not only to hold up a world that is completely invented by the author, but also to change the reader's perspective on the real world that resumes only when the final squiggle is reached?
Kako ljudske črčkarije na stranici mogu bacati svjetlo u naše oči koje šalje signal u naš mozak koji logički i emocionalno dekodiramo kao složene narative koji nas potiču da se borimo, plačemo, pjevamo, i razmišljamo, koje su dovoljno snažne ne samo da uzdržavaju svijet koji je autor izmislio u cijelosti nego mogu mijenjati i gledanje čitatelja na stvarni svijet koji se nastavlja tek kad je dosegnuta posljednja črčkarija?