The solution, I think, is that we use language at two levels: the literal form signals the safest relationship with the listener, whereas the implicated content -- the reading between the lines that we count on the listener to perform -- allows the listener to derive the interpretation which is most relevant in context, which possibly initiates a changed relationship.
Mislim da je rješenje u činjenici kako jezik koristimo na dvije razine: doslovan oblik označava najsigurniji odnos sa sugovornikom, dok implicirani sadržaj -- čitanje između redova na koje računamo od svog sugovornika -- omogućuje sugovorniku da izvede interpretaciju koja je najznačajnija u tom kontekstu, a koje potencira promjenu odnosa.