We can choose this moment of crisis to ask and answer the big questions of society's evolution -- like, what do we want to be when we grow up, when we move past this bumbling adolescence where we think there are no limits and suffer delusions of immortality?
Možemo u ovom trenutku krize postaviti i odgovoriti na velika pitanja evolucije društva -- primjerice, što želimo biti kad odrastemo, kad prođemo ovu nespretnu adolescenciju u kojoj mislimo da nema ograničenja i patimo od iluzija besmrtnosti?